Едно осиротяло малко момиченце се обръща за помощ към покойната си майка, когато всяка частица надежда се превръща в мрак и отчаяние. Тя пише писма и ги изпраща до мъртвата си майка, молейки я да я отведе от злата й леля. Един ден пристига отговор.
В понеделник следобед след училище Вики седеше на пейката близо до портата на училището и чакаше майка си Кейти да я вземе. Кейти беше интериорен дизайнер, която се въртеше между работата и отглеждането на дъщеря си сама, след като съпругът й почина от рак преди няколко години.
— 4 часа е. Защо мама не идва? — Вики се напрегна, докато непрекъснато проверяваше часа на ръчния си часовник. Усещаше, че нещо не е наред, защото Кейти никога не беше закъснявала да я вземе.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/1-177.webp)
Беше четири и половина и пазачът се канеше да затвори портата. Вики все още седеше там, а от очите й бавно капеха сълзи, образувайки малки кални петна по земята. Изведнъж някой я потупа по рамото отзад. Вики се стресна и от самия натиск на докосването разбра, че не е майка й…
— Вики Паркър?
– Да – изненада се Вики, когато се обърна и видя зад себе си висок, едър полицай на средна възраст.
— Намерих момичето. — каза той по уоки-токито. — Вики, моля те, ела с мен.
— Къде? Майка ми ще дойде да ме вземе…
Преди Вики да довърши, полицаят взе чантата й, помогна й да стане и каза:
— Вики, майка ти няма да дойде.
— Защо мама не идва?? Къде е? — Вики се паникьоса.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/2-165.webp)
Полицаят не знаеше какво да отговори. Знаеше, че това ще разбие сърцето й, но нямаше друг избор, освен да й каже, че майка й е претърпяла инцидент и е починала на път за училище.
— Какво говорите? Какво стана с мама? Моля ви, заведете ме при нея… Моля ви… Искам да я видя. — изплака Вики.
— Съжалявам, Вики. Моля те, бъди силна. Да вървим сега.
— Къде?
— Към полицейския участък… някой те чака там.
Полицаят закара Вики до участъка, където я чакаше леля й Карла. Вики не подозираше как скоро животът й ще се превърне в кошмар.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/3-167.webp)
— Вики, скъпа… Толкова съжалявам, че това ти се случи. — изтича Карла и обви ръце около Вики. — Ще те заведа у дома. Моля те, бъди силна.
Вики се стресна, когато видя леля си, която не обичаше. Тя знаеше, че майка й и Карла не се разбираха и почти не поддържаха връзка, след спор за собственост.
Докато Карла караше Вики у дома, тя си спомни последния й разговор с Кейти.
— Ти открадна къщата ми, Кейти… Не разбирам как нашият баща можа да ми причини това и да ти завеща цялата тази къща. — изкрещя Карла на сестра си.
— Карла, татко плати за твоя университет, който напусна по средата. Той не можа да плати за мен и затова ми остави къщата си. Не разбирам защо си толкова бясна. Не крада нищо. Искам да я продам, за да платя за образованието си. — каза Кейти.
— Не искам да споря с теб. Да плаща за образованието ми беше избор на татко. Но тази къща е наша. Израснала съм тук. Тя трябва да е на двете, а не само на едната. Трябва да я разделим по равно. — Карла спореше, но в крайна сметка беше изгонена от Кейти. С течение на времето ненавистта на Карла към Кейти стана силна.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/4-161.webp)
Тя взе малката си племенница под крилото си не защото я обичаше, а защото Вики беше единствената наследница на имуществото на покойната си майка. Карла знаеше, че може да поиска всичко, което някога е принадлежало на покойната й сестра, само като осинови осиротялата й дъщеря.
Разтърсена от загубата на майка си, Вики отиде с леля си, като не предполагаше какво я очаква.
— Закъсняваме. Можеш ли да побързаш, скъпа? — каза Карла на Вики, когато полагаше венеца на гроба на майка си на погребението. Карла хвана ръката на Вики и я поведе към колата. Сърцето й все още кипеше от гняв към покойната й сестра, тя дори не искаше да стои там нито минута повече.
След това Вики пристигна в голямото имение на леля си, подобно на онези, които бе виждала и за които беше чела в книгите. Изглеждаше готическо за възрастта си, модерен разкош, на който липсваха грижи и поддръжка. Когато Вики влезе в къщата на леля си, тя не получи топло, домашно усещане.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/5-157.webp)
Играчките и куклите бяха разпръснати по пода, когато Ана, нейната 12-годишна братовчедка, спря да драска върху тетрадката си за рисуване и издебна Вики с мрачен, неприятен поглед. Карла беше загубила съпруга си в автомобилна катастрофа преди години и живееше с Анна в къщата им.
Беше близо до вечеря, а Вики беше гладна. Спомни си кучето си Роджър, което винаги сядаше до нея и я чакаше да му хвърли лакомство, когато яде. Тя се огледа притеснено за него, но го нямаше.
— Къде е кучето ми, Роджър? Не го ли взе?
— Дъщеря ми е алергична към домашни любимци. Затова изпратих Роджър в приют за животни. Сигурно се чувства добре там. Не се тревожи за него.
В очите на Вики се надигнаха сълзи. Роджър й липсваше, но се довери на леля си, когато тя й каза, че той ще бъде добре в приюта. След това тя дръпна стола, за да седне за хранене, но Карла внезапно я спря.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/6-140.webp)
— Какво правиш, дете?
— Ще ям.
— Майка ти не те ли научи на обноски? Това е моята къща и имам собствени правила. И ти трябва да ми се подчиняваш, скъпа. — каза Карла със строг, злобен тон. Вики не разбра и замръзна.
— Какво чакаш? Донеси чиниите и подреди масата. Ще ти дам храна и подслон, стига да си ми благодарна. Аз съм твоя леля и заслужавам уважение, имайки предвид как майка ти съсипа живота ми. Сега върви… Донеси храната от кухнята и сервирай.
Сърцето на Вики потръпна. Тя се изплаши и избяга в кухнята, разплакана. Никой не се беше държал толкова грубо с нея преди. Момичето подреди масата с храна и десерти и след това се нахрани тихо.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/7-103.webp)
По-късно същата вечер Карла показа на Вики нейната стая — малък, слабо осветен склад, претъпкан със стари кашони и отпадъци. Леглото й беше в ъгъла, с малка масичка за бутилка вода и лампа.
Не беше очарователна като красивата и просторна спалня на Вики в бившата й къща. От матрака от кокосови влакна я сърбеше по кожата. Миризмата на прах и мухъл я накара да кашля.
Вики си оправи леглото и се сви, но не можа да заспи. Тя притисна лице в перваза на прозореца и заплака, припомняйки си райския живот с майка си и Роджър.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/8-83.webp)
Животът на Вики беше толкова красив до онази ярка, слънчева неделна сутрин. Отражението на безоблачното синьо небе блестеше в големите й кафяви очи, докато майка й сплиташе косата й на верандата им.
Пронизителното изсвирване на Вики пронизваше сутрешния въздух, когато Роджър тичаше с фризби в уста.
— Мамо, ще ходим ли днес в зоопарка?
— А какво ще кажеш за любимите ти бисквитки и крем при леля Попи след това? — майка й се засмя.
— Дааа! — извика Вики.
— Хей, Роджър… внимавай! — Кейти изтича с писъци, докато Вики плискаше вода от градинския маркуч върху майка си и кучето.
След това отидоха с Роджър до зоологическата градина и до салона за сладолед, правейки залози кой ще изяде цяла купа със сладолед за пет минути. Те минаха покрай целуната от слънцето улица, пеейки заедно с класическата песен на Елвис It’s Now or Never, носеща се от стерео уредбата на колата им.
Това беше една от най-хубавите недели, които Вики някога е имала. Само ако знаеше, че ще трябва да чака много дълго време за още един щастлив уикенд в живота си.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/9-68.webp)
— Мамо, липсваш ми. Защо ме изостави? – извика Вики, връщайки се към момента. — Искам да те видя. Знам, че си с татко в рая. Изпрати Роджър при мен. Той е всичко, което имам сега. Той яде ли, мамо? Не харесвам леля Карла. Тя ме кара да плача. Тя е толкова груба с мен.
Когато Вики отвори очи, вече беше сутрин. Беше плакала, докато заспи. Тя нежно потърка сънените си очи и се огледа. Майка й я нямаше и нямаше поднос с любимото й шоколадово мляко и бисквити. Още повече я заболя.
С течение на времето тя свикна с новия си живот. Миеше мръсните чинии всяка сутрин и почистваше масата за хранене, преди да тръгне за училище. Тези часове в класната стая бяха единственото спокойно време, което Вики имаше за себе си.
Тя започна да се изолира от приятелите и отделяше всяка минута за себе си. Не й харесваше Карла да я взема от училище и й липсваха красивите разходки, на които се наслаждаваше с майка си. Нямаше приятни уикенди. Съботите и неделите се превърнаха в кошмар за Вики.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/10-43.webp)
Карла и Ана прекарваха неделята си предимно в луксозни ресторанти и увеселителни паркове. Но така и не взеха Вики със себе си. Вместо това тя беше натоварена с всички домакински задължения.
Карла направи график за задълженията на Вики в неделя. Денят й започваше с миене на мръсни чинии и след това с почистване. Миризливите парцали и остатъците по чиниите отвратиха Вики, но въпреки това тя правеше всичко, без дори да я учат да прави такива неща. Тя трябваше да измие и изтърка пода и след това да изгребе сухите листа в градината. Преди да успее да си почине, следобедът вече беше минал.
— Всеки трябва да се научи да работи здраво от ранна възраст! — Карла постоянно съветваше Вики. Но тя беше освободила собствената си дъщеря Ана от тази мъдрост.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/11-34.webp)
Ана не правеше нищо у дома и винаги се нуждаеше от помощта на Вики, дори да си завърже връзките на обувките или да качи миризливите си ботуши на рафта за обувки. Тя беше толкова мързеливо момиче и не остави камък необърнат, за да вгорчи живота на братовчедка си.
Вики нямаше друг избор, освен да им се подчини. Тя винаги се връщаше вкъщи от училище, за да се справи с някоя нова ярост, която Анна предизвика. Но тя никога не се оплакваше, нито го довеждаше до знанието на леля си. Вики знаеше, че ще бъде безполезно, защото Карла винаги заставаше на страната на дъщеря си.
Тя продължи да дава най-доброто от себе си всеки ден. Търпеше строгото и студено отношение на леля си, но Ана беше непоносима и омразата й към Вики от ден на ден достигаше нови висоти.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/12-33.webp)
— Това са куклите, които майка ми ми купи от Париж. Какво направи, Анна? — Вики се разплака, когато видя, че Анна е отрязала косите на всичките й красиви кукли.
— Отдръпни се, малката. Виж какво ще направя с онова огромно плюшено мече, което имаш. В мазето е. Отиди да го спасиш, ако можеш. — злобно се ухили Ана.
Вики се разплака и изтича в мазето, за да намери плюшеното си мече. Това беше последният й подарък от покойния й баща. Но щом слезе в мазето, Ана я заключи вътре. Тя беше излъгала. В мазето нямаше плюшено мече и това беше една от нейните злобни шеги.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/13-25.webp)
— Ана, отвори вратата. Ана, моля те. Страх ме е. Тъмно е. Моля те, отвори вратата. — извика Вики. Но Анна пусна музиката, за да заглуши силните викове на Вики.
— Ана… Тук има плъхове. Моля те, страхувам се. Отвори вратата.
Вики блъскаше по вратата и плачеше. Ръцете я боляха, но нямаше кой да й помогне. Когато се събуди по-късно, тя беше в леглото си. Карла я беше намерила в мазето, след като се върна от работа. Но тя нито предупреди дъщеря си, нито прояви притеснение към Вики. Държеше се така, сякаш е нормално едно дете да си прави шеги и да заключва някого в мазето.
Продължаващите търкания между Ана и Вики не свършиха дотук. Още един кошмар беше на път за Вики този ден и беше толкова ужасен, че тя нямаше друг избор, освен да протегне ръка към мъртвата си майка за помощ.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/14-21.webp)
Същата вечер Ана беше в ужасно настроение.
— Хей, измий ми мръсните ботуши. Трябва да ги нося за конна езда другата седмица.
Вики беше толкова изтощена и чакаше почивката, за да подремне. Затова тя отказа да го направи. Ана, която мразеше отказ, беше повече от разочарована.
— Как смееш да ми казваш „не“? — ядоса се тя. Спомни си колко се ядосваше Вики, когато подстригваше куклите й. След това Ана хвана дългата коса на Вики и я отряза с ножица.
— Анна, какво направи?? — Вики се разплака и изтича в стаята си. Дългата й коса беше любовта на покойната й майка. — Гладки и копринени океански вълни, подскачащи на раменете ти! — често казваше Кейти на Вики, когато решеше косата й. Нямаше я. Красивата й коса беше подстригана.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/15-17.webp)
— Мамо, защо леля Карла и Ана са толкова жестоки с мен? Какво направих? Моля те, помогни ми, мамо. Не мога да живея повече в тази къща. — Вики зарови лице във възглавницата си и заплака. Тогава я осени странна идея.
— Защо не се сетих за това по-рано?? — възкликна тя и взе бележник и химикал. Тя започна да пише писмо до покойната си майка. — Мама ще прочете това и ще ми помогне със сигурност. — Вики започна да излива сърцето си върху хартията.
“Скъпа мамо, не ми харесва да живея в този дом. Леля Карла и Ана са ужасни. Карат ме да върша цялата работа. Ръцете ме болят, мамо. Ноктите ми се счупиха. Ана взе ножица и ме подстрига. Изглеждам грозна. искам да избягам далеч. Роджър е в приюта за животни. Не знам къде. Леля Карла продава дома ни. Леглата, масата, саксиите, картините ни изчезнаха. Тя не е добра, мамо. Вземи ме от нея. Моля те, мамо. С любов Вики.”
Вики пъхна писмото с адрес „До моята мила мама в рая“ в плик и нямаше търпение да го пусне в пощенската кутия на път за училището си на следващия ден.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/16-13.webp)
На следващата сутрин Вики тръгна за училище, след като свърши работа. Карла не я заведе като наказание за неподчинение на Анна. Затова Вики трябваше да ходи пеша до училището, което беше наблизо. Тя го използва по най-добрия начин и пусна писмото в пощенската кутия. По-късно същия следобед, след училище, тя изтича до пощенската кутия, за да провери дали писмото й е взето.
— Писмото ми го няма! На път е за мама! — подскочи тя във възторг. Минаха дни, но Вики все още нямаше отговор. Беше наранена и разочарована. — Сигурно се е изгубило по пътя към рая. Тази вечер ще напиша още едно.
Въпреки че беше на 7 години, обстоятелствата около Вики не й позволяваха да прави разлика между реалност и фантазия. Тя беше с разбито сърце и чувстваше, че единствената й надежда е да протегне ръка към покойната си майка. Тя написа друго писмо до майка си и го остави в пощенската кутия на следващия ден. Откри, че пликът отново липсва, но нищо не се случи. Не пристигна нито помощ, нито отговор.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/17-10.webp)
Вики беше обезумяла, но продължи да пише писмата. В един момент тя загуби надежда да получи отговор. Спря да вярва в чудеса, но никога не спря да проверява пощенската кутия всеки ден след училище. Дълбоко в нея сърцето й каза да изчака отговор.
Един ден, когато Вики най-малко очакваше, намери писмо в пощенската кутия. Може да е за всеки, предупреди я умът й. Но сърцето на Вики каза друго. Тя взе писмото и беше смаяна, когато видя, че е адресирано до нея.
„На малката Вики“, гласяха думите на плика, който Вики набързо разкъса. Думите, които прочете, бяха невероятни, докато сълзите бликнаха в нетърпеливите й очи.
„Здравей, Вики! Майка ти не може да ти пише. Но можеш да ме смяташ за неин пратеник! И искам да знаеш, че не си сама. Искам да ти помогна. Утре ще те чакам до вратата на училището ти. Ще нося сиво-синьо облекло с пощенски етикет. До скоро и бъди силна!
— Ако не е майка ми, тогава кой е? — помисли си разочаровано Вики. Нямаше търпение да види пратеника на майка си.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/18-8.webp)
На следващия ден след училище Вики разтревожена застана до портата и се огледа. Тогава тя забеляза мъж в сиво-син костюм, който й махаше.
— Ти ли си пратеникът, изпратен от майка ми? — попита тя, когато Лари, местният пощальон, й се усмихна и кимна.
— Не точно! Но прочетох всичките ти писма. — каза Лари, наблюдавайки разочарованието върху лицето на Вики.
— Не си ли виждал майка ми?? — тя беше обезсърчена.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/19-8.webp)
— Не, защото не можем да видим тези в Рая. — добави Лари. — Не можем да изпращаме или получаваме писма от тях. Но съм сигурен, че майка ти знае всичко и се тревожи за теб.
Вики никога преди не се беше чувствала толкова обезсърчена. След кратко мълчание Лари каза нещо, което озари насълзените й очи с късче надежда.
— Не съм срещал майка ти, нито я познавам. Но съм сигурен, че тя ме изпрати да ти помогна. Хайде да отидем в дома на леля ти. Тя няма да те малтретира повече. Повярвай ми, Вики.
Думите на Лари се сториха като най-яркият слънчев лъч, пробиващ през тъмен облак. Вики пристигна у дома с Лари и Карла беше шокирана да я види с пощальона на прага.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/20-5.webp)
— Защо закъсня толкова днес? И какво прави той с теб? Имаме ли поща днес? — попита тя.
— Г-жо Реджи, може ли да поговорим за минутка? Има нещо, което искам да ви кажа. — включи се Лари. Карла го поведе във всекидневната.
— Да, какво има?
— Г-жо Реджи, ако не спрете да малтретирате племенницата си, ще трябва да се обадя на Службата за защита на деца.
Карла беше смаяна и се втренчи право в очите на Вики.
— О, не разбирам какво искаш да кажеш. Мисля, че е станала грешка. Вики беше разглезена от майка си. Просто се опитах да я вкарам в правия път, като я науча на обноски. — каза тя мило. — Хайде, защо да се държа зле с племенницата си? Тя не е по-различна от дъщеря ми.
— Хммм… Ще се видим, г-жо Реджи. Беше ми приятно да се запознаем. Пази се, Вики. Чао, скъпа. Винаги можеш да ме намериш в пощата, ако има нещо, става ли?
Вики кимна и след като Лари си тръгна, тя стана свидетел на ужасяващата страна на леля си. Беше сто пъти по-ужасяващо от това, което беше виждала преди.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/21-4.webp)
— Как смееш да се оплакваш от мен на онзи пощальон? Ти, неблагодарно малко дяволче. — изкрещя Карла на Вики, която искаше да избяга, но не успя. Карла я сграбчи за ръката и я завлече към тъмната маза. Тя знаеше, че Вики се страхува от тъмнината и плъховете и реши да й даде урок, че не й се подчини.
— Стой тук. Колко си неблагодарна, също като майка си. Без легло или одеяло, докато не дойдеш да плачеш при мен, молейки за извинение. Махни се от очите ми, мръсно дете. Ще живееш в мазето. Твоята нова стая. Спи с плъховете, докато се научиш да ме цениш.
Карла затръшна вратата, докато Вики плачеше и я молеше да я пусне да излезе.
— Лельо Карла, съжалявам. Моля те, пусни ме. Страхувам се. Тъмно е. Чувам шумове тук долу. Моля, страшно е. Пусни ме.
Вики блъска вратата и седна на стълбите уплашена и гладна. Тя не можеше да понася миризмата на мухъл, а скърцащите плъхове я ужасяваха. Беше тъмно и малката светлина, която слабо осветяваше мазето, беше от лъч светлина, проникващ през малък отвор на вратата. Вики впери очи в него и потърси Карла и Анна. Но там нямаше никой. Бяха заспали дълбоко в уютните си спални.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/22-3.webp)
— Мамо, моля те, направи нещо. Искам да си тръгна оттук. Винаги си ми разказвала истории за чудеса. Защо няма чудо, което да ми помогне, мамо?
— Грозно малко плъхче… това трябва да й даде урок. Нека прекара само една нощ в мазето и ще съжалява, че се е забъркала с мен. Ще я науча какво е благодарност, малко дяволче. — помисли си Карла и заспа, предполагайки много малко колко незабравима ще бъде сутринта за нея.
На следващия ден Вики се събуди от силен скърцащ звук. Беше заспала на стълбите и стана, мислейки, че леля й най-накрая е дошла да я изведе. Но когато вратата се отвори напълно, там стоеше странна жена. Не беше нейната леля.
— Хей, Вики, можеш ли сама да излезеш от този мрак или имаш нужда от помощ? — попита дамата.
Вики бавно стана и запълзя по стълбите. Долу беше студено и ставите й бяха сковани. Тя хвана ръката на жената и излезе, само за да види леля си и братовчедка си да отговарят на следовател от Службата за закрила на детето.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/23-3.webp)
Както се оказа, Лари знаел, че не може да се довери отново на Карла. И така, той се беше обадил на службите тази сутрин, преди да тръгне за работа, и ги беше помолил да направят изненадващо посещение в къщата на Карла.
Карла направи всичко възможно да отблъсне полицаите, като им каза, че Вики е добре и спи в стаята си. Но те провериха цялата къща и накрая я намериха заключена в мазето. Докато Карла искаше да даде урок на Вики, това, че една нощ я заключи в мазето, беше достатъчно доказателство, за да я лиши от попечителството над момичето.
След това жената отведе Вики с колата си, за да я остави там, където наистина заслужава да бъде.
— Къде отиваме? — Вики беше любопитна.
— В твоето ново семейство, скъпа. Твоето приемно семейство! Сигурна съм, че ще ги харесаш.
Вики беше изненадана от внезапната поредица от чудеса в живота й. Тя нямаше търпение да види кой ще бъде новото й приемно семейство. Нейното чакане и любопитство приключиха по най-красивия начин, когато колата спря минути по-късно.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/24-3.webp)
— Ти си!! — Вики извика радостно и се затича към Лари и съпругата му Аманда, които й махаха от верандата.
— О, Господи, Роджър!! — Вики изкрещя и избухна в сълзи, когато кучето й Роджър скочи върху нея и я бутна на тревата. Той облиза лицето й и те се гушнаха и се търкаляха от наслада. Лари беше намерил и довел Роджър у дома от приюта за животни, след като прочете за него в писмото на Вики.
Лари и Аманда бяха трогнати до сълзи, когато видяха такава стопляща сърцето сцена. Няколко месеца по-късно те осиновиха Вики и я запознаха с другите си две деца, Шон и Шели.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/25-3.webp)
Семейството на пощальона не беше толкова богато, колкото това на Вики, но в дома им имаше много радост и любов. Междувременно Карла опита от собственото си лекарство заради отношението й към племенницата й. Изпратена й беше съдебна бележка за незаконна продажба на къщата на Вики без нейно съгласие. Тя прекара живота си в изплащане на дълговете си, докато Вики се отърве от тежките белези, които Карла бе нанесла на сърцето й.
Минаха няколко години и Вики, вече на 18 години, реши да работи в Службата за закрила на детето, за да помага на деца, изправени пред домашно насилие. Тя беше решена да се бори за справедливост и да ги изведе на светло от тъмнината, точно както й помогнаха някога.
![](https://ponichka.com/wp-content/uploads/2023/05/26-2.webp)
Какво можем да научим от тази история?
- Отстоявайте справедливостта, дори ако сте сами. Лари се обади на Службата за закрила на детето, защото знаеше, че Карла няма да се промени и ще продължи да се отнася зле с племенницата си.
- Никога не губете надежда и не спирайте да вярвате в чудеса. Може никога да не разберете какво може да ви предложи утрешният ден. Вики изгуби надежда, когато не получи отговор на писмата си до покойната си майка. Нейната надежда и вяра в чудеса бяха възстановени, когато на помощ й се притече пощальонът.
Това произведение е вдъхновено от истории от ежедневието на нашите читатели и е написано от професионален писател. Всяка прилика с действителни имена или местоположения е чисто съвпадение. Всички изображения са само за илюстрация. Споделете вашата история с нас; може би това ще промени нечий живот. Ако искате да споделите вашата история, моля, изпратете я на info@ponichka.com.